Колись у студентському гуртожитку ми з подружками до дня її уродин випустили стінгазету під назвою «Зоєлюб» – як синонім до слова «життєлюб», адже її ім’я означає «життя». Життєлюбка, оптимістка, яка володіла особливим даром мудрості, доброти, оригінальним гумором, вона притягувала до себе людей.
Daily Archives: 27 Жовтня, 2022
Ксюха накивала пятами
![](https://hvilya.com/wp-content/uploads/2022/10/3118_n-1.jpg)
Оце так утнула Ксюха!… Пішки серед ночі Собчак утекла з Росії… Ще вранці прочитав, що на віллі Ксенії Собчак у елітному районі Москви, Горки-8, ФСБ і прокуратура проводять обшуки. «Ніхрена собі», — подумав я. А потім читаю і ще більше охреніваю від Ксюхи… Вона перехитрила «топтунів» ФСБ і накивала п’ятами (причому пішки, уночі), перетнула білоруський кордон та «здалася» владі Литви.
Любов серед війни – колись і зараз
![](https://hvilya.com/wp-content/uploads/2022/10/1666521_o.jpg)
Вже вкотре переконуюсь, що моя книжкова інтуїція мене не підводить. Інколи, купляючи книжки в інтернет-книгарнях, я можу кинути до кошика якусь книжку, про яку доти навіть не чула, відчуваючи, що мені вона має сподобатись. Так було з книжкою «По той бік війни», яку запримітила, роблячи періодичні закупи у Видавництво 21. Навіть ім’я авторки Ірини Жураковської тоді вперше чула. Але сьогодні, перегорнувши останню сторінку, я пожалкувала хіба про те, що так довго відкладала її читання. Хоча і в цьому була певна перевага.
Переключіться на Макса Фріша
![](https://hvilya.com/wp-content/uploads/2022/10/Max_Frisch.jpg)
Як з роками змінюються наші смаки, зокрема, літературні! Перечитую Макса Фріша. «Homo Фабер» мені подобається так само, як багато років тому — це роман про долю, про фатум у розумінні давніх греків, хоча ідеться про часи після 2 світової війни, а от «Нехай мене звуть Гантенбайн» я читаю вже зовсім інакше, ніж 10 років тому. Він мене захоплює. Це твір про людину, що вигадує різні ідентичності не тільки собі, а й своїй коханій, котра зветься Ліля.
Зішкребти із себе потворну музику
![](https://hvilya.com/wp-content/uploads/2022/10/maxresdefault-1.jpg)
«Копав, копав криниченьку» — одна з найдавніших українських пісень, рідна сестра іншого світового шедевру «Їхав козак за Дунай». Складені вони були десь у XVII-XVIII століттях і мають усі ознаки ясної барокової музичної культури. А мені завжди сумно слухати цю пісню. Не тому, що «моя не буде», а тому, що сучасні українці, ну, ніяк не впіймають цієї краси!